![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
Jasper saktade långsamt ner den gråstrumpade hästen då han kom nedbuktningen i berget.
Eller ja, en gång i tiden hade det väl varit en ravin, men långsamt hade vindens tand och regnets tålmodiga slitande gjort det till en relativt stor glänta. De gråa stenväggarna reste sig högt ovan honom då han red in genom den ända springan han visste ledde in dit. Gräs växte här och där och ett litet äppelträd som han planterat för länge, länge sen sträckte kvistarna mot ljuset i ett litet hörn.
Det här var hans ställe. Hans lilla stenglänta där han bara kunde slappna av och flyga.
Ja, flyga.
Dagen hade varit lång och Jasper suckade då han knöt fast hästen til den provisoriska träkäpp han förankrat till marken, och innan han visste ordet av hade hans fötter lättat från marken på samma sätt som ensamheten lättat på hans sinnelag.
Långsamt flöt han upp i luften och vände sig på rygg. Han hade aldrig riktigt funderat på varför han kunde göra som han kunde. Som liten hade han aldrig trott på berättelserna om flygande trollkarlar förän han en dag, då han hittade denna glänta för första gången och utom sig av lycka tappat balansen och istället för att falla neråt, fallit uppåt. Han hade aldrig berättat för någon. Det kändes inte som något som behövde berättas. Han sträckte på sina fånigt långa ben och slöt ögonen. Det här var bästa stället på jorden.